Copyright (C) NRK
Norske tekster: Johannes de Vries
Hallo! Hallo, alle sammen. Tusen takk skal dere ha!
Velkommen skal dere være.
Tusen takk og velkommen!
Velkommen til en veldig spesiell episode. For dette er julespesialen vår!
-Ja, i år er den litt annerledes. -For det er jo mars ...
Den er litt annerledes fordi producerne sa at vi skulle på langfart med lastebil.
-Det er det jeg kaller himmelsk! -Ja. Vi skulle kjøpe hver vår lastebil -
- og melde oss i det BBC kaller Unionsrepublikken Myanmar.
Men alle andre kaller det Burma.
Møtestedet var en gigantisk paradeplass midt i den gamle hovedstaden Yangon.
Og jeg var førstemann på plass.
Jeg har kjøpt en stereo. Jeg har høyttalersystem i taket.
Passasjersetet er erstattet med en basskasse.
Og det er to forsterkere på til sammen 2 300 watt.
Det beste er at denne kammen var inkludert i prisen.
Og ... en hel lastebil!
Den ble bygd i 1959 eller 1976. Det er folk litt ulne på.
Det vi vet sikkert, er at Isuzu har lagd skvettlappene.
Det er merkelig, for det står Mitsubishi på akslingene.
James? Det er James!
Jeg ville ikke akkurat kalt det en lastebil.
-God morgen. -Det er en varebil. Vi skulle ha lastebiler.
Det er en lastebil. Teknisk sett er det en kran, faktisk.
-Er det det? -Se! En kran, to vinsjer.
Hydrauliske trykkstempler, støttebein. Og et helt nytt, høyteknologisk dashbord.
Bare rot! Blir ikke du, som har tvangslidelser, gal av slikt?
Jeg har satt på merkelapper med det jeg tror de er til.
-Hva er det? -Jeg vet ikke, derfor spørsmålstegnet.
Jeg har en sportslastebil. Rekkesekser. Bakhjulstrekk. To eksosrør.
BMW 325i og denne: nesten identiske. Fabelaktig stereo.
-Sier du det? -Helt sant. Vil du høre?
Ikke egentlig. Jeg regner med at den har ...
Det blir slett ikke irriterende ...
-Hvorfor har du slips? -Fordi jeg er en moderne lastebilsjåfør.
Moderne lastebilsjåfører er friske og stilige.
Tiden er over da man kom med porno i hanskerommet og eggsøl på singleten.
Da dukket Hammond opp med porno i hanskerommet og eggsøl på singleten.
-Er det en lastebil eller et hindutempel? -Den er ombygd i stor stil.
Ikke bare de visuelle forbedringene. Lysene og naglegreiene ...
Men se! All den nettingen. Den er en landbrukslastebil.
Så den har plass til lett, omfangsrik last.
Last med hva? Hva dyrker de her i Burma, hvor Det gylne triangelet ligger?
-Høy. Eller turnips? -Nei.
-Grønnkål? -Nei, heroin. Det er det de dyrker her.
-En heroinlastebil. -Mye heroin!
Hammond, dette setet ... Det er en kirkebenk.
Det ser ut som togvogna Agatha Christie reiste rundt i.
-James har en varebil. -Er den parkert langt unna eller liten?
Mens vi beundret lakken på Jeremys lastebil, kom oppgaven vår.
Jeg gleder meg, faktisk. Vi er jo her med disse bilene.
"I 1943 tvang japanerne australske, nederlandske og britiske krigsfanger til" -
- "å bygge Thailand-Burma-jernbanen tvers gjennom Sørøst-Asia."
"Blodslitet og lidelsene er udødeliggjort i filmen Broen over Kwai."
"Det skal dere gjøre: Bygge en bro sterk nok til å bære lastebilene deres."
Jeg vet ingenting om brobygging.
-Hvor stor må den være? -Hvor mye veier din?
-Omtrent tusen tonn! -Det blir dessverre verre ...
De sa jo "langtur med lastebil" ...
"Problemet er at dere skal kjøre til nevnte elv."
"Som ligger i Thailand."
-Kwai ligger da ikke i Thailand? -Jo.
-Gjør den det? -Ja. Alle tror den ligger i Burma, men nei.
Så vi skal bygge bro over Kwai?
-Akkurat som Alec Guinness! -Jeg vet ikke hvordan man bygger bro.
Glade til sinns begynte vi på reisen.
Da er vi i gang. Å ja!
Vi fant ut at den mest fornuftige ruten -
- var å krysse Burma til den nordre grensen mot Thailand.
På den storslagne, 1 900 km lange turen ville vi se merkelige, nye byer uten folk.
Krysse fjellkjeder som tatt ut av Jurassic Park.
Krysse sykdomsbefengte elver.
Delta på en fest som fikk sluttscenen i Apokalypse nå! til å likne en rolig kveld.
Og vi skulle kjøre lastebiler som i utgangspunktet ikke var i god stand.
Jeg har instrumenter, men ingen virker. Ikke et eneste av dem.
Ikke drivstoffmåler, olje, oljetrykk, lading, vakuum, temperatur ... Ingen virker!
Au! Kjære Gud.
Det er ikke der. Girkassa er ikke synkronisert.
Når man skifter fra tredje til andre ... Fanken, da! ... må man dobbeltkløtsje.
Sånn. Bare penere.
Å! Jeg får den ikke ut av gir!
Gode Gud.
Hvor fort går det? Speedometeret virker ikke.
Kjære tante! Kjørekomforten er sjokkerende.
Det er mulig det er litt slark i rattet.
La meg fortelle om bremsene ... De virker ikke.
Det er tre centimeter dødgang hvor det ikke skjer noe.
På én millimeter skjer alt, og hjulene låses.
Det er ingen parkeringsbrems. Jeg er ikke dum, jeg har lett overalt.
I tillegg til mekaniske problemer måtte vi takle Yangons fotgjengere.
Ikke løp omkring på gata!
Oi! En bestefar med et barn rett bak lastebilen din. Oi! Enda en!
Fotgjengere har ingen forståelse for trafikken. Overhodet ikke.
Og det var enda et problem.
En av grunnene til at det er så vanskelig å kjøre her, -
- er at alle her har biler med høyreratt.
Men de kjører på høyre side av veien.
Det er fordi Burma ble styrt av general Ne Win i 46 år.
Han var en skikkelig galning!
Han lot seg veilede av drømmene sine og av astrologen.
En morgen våknet han og tenkte: "Landet glir for langt til venstre politisk."
"Det retter jeg opp ved å tvinge alle til å kjøre på høyre side av veien."
Det gjør livet spesielt vanskelig for busspassasjerer.
Snart ser vi en buss stanse ved en holdeplass.
Folk går av midt i veien. Før kjørte bussen på venstre side, så dørene er ...
Det er fullstendig galskap!
Dere lurer kanskje på hvorfor folk ikke kjøper biler med venstreratt.
Skal jeg være ærlig, lurer jeg også på det.
Men det verste problemet var at det var James som navigerte.
James, det må jeg si: Dette kan ikke være riktig.
Beklager! Herregud ...
Hvordan klarer James å lande flyet sitt der han skal?
Akkurat. Det må være denne veien.
-Det var det ikke. -Får jeg plass der?
-Pass skiltet til høyre, Hammond. -Dette er latterlig trangt!
Mens jeg betalte erstatning for den skadde frukten ...
Takk. Jeg forstår. Det er ikke nok.
... oppdaget Hammond for første gang ulempene ved å være høyreist.
Vent nå litt ... Disse ledningene henger for lavt. Gud.
-Hvis jeg bruker kranen ... -Det er den der, ikke sant?
-Du kommer under og lar den gli bortover. -Gjør det!
Hva sier du til fem ferske engelske pund?
Bare fortsett, bare fortsett.
Ingen støt enda, ingen støt enda. Fortsatt ingen støt ...
Jeg liker ikke dette! Nå dør alle!
Pass på ...! Du har revet hull i lastebilen min!
-James ... -Hvorfor ... Å!
Lastebilen din ruller, James! Du vinsjer deg inn i ...
-Hvorfor har du ikke satt på håndbrekket? -Den har ikke noe håndbrekk.
Vi hadde skapt ... kaos.
Den er ødelagt.
Hei! Hva var det?
Jeg har hodepine, James! Jeg har aldri konsentrert meg sånn før!
Jeg tror ikke du får den gjennom.
Unnskyld.
Det fine er at vi har kjørt tre kilometer.
Heldigvis kom vi oss ut fra de trange gatene etter hvert.
Jeg lider. Venstrefoten. Endeløse girskift ... Gud i himmelen!
Det var reversen.
Det er tredje. Herregud, da!
Vent nå litt. Hvis jeg kopler inn lavgir, kan jeg bare la den stå i tredje hele dagen!
Er ikke det genialt?
Å ja! Ingen flere girskift.
Dette føles ikke som lavgir, syns jeg.
Hva er dette da, hvis det ikke er lavgir?
Kjære gud!
Lastebilen min er delt på midten.
Da jeg hadde forklart Jeremy at han hadde tipp, -
- måtte jeg ta meg av C.W. McColl på radioen.
-James! -Hallo?
-Jeg har det! -Har du det?
Ja! Kallesignalet mitt. Jeg kaller meg "Kamp-påfugl".
Kan jeg forkorte det til "blære"?
-Du, da? -"James". Det er det jeg heter.
"Kamp-påfugl" ...!
Utenfor Yangon så vi et minnesmerke for de 27 000 samveldesoldatene -
- som døde her under andre verdenskrig.
En betimelig påminnelse om at broen over Kwai var mer enn en spillefilm.
"En japansk sersjant løftet hakkeskaftet og ga Smith et kraftig slag over ryggen."
"Alle slampene tråkket til."
"De løftet hakkeskaftene over hodet og lot dem falle."
"Det kom kvalmende dump når slagene traff."
"Han ble løftet på føttene bare for å bli slått ned igjen."
"Bill Smith skrek at han var 50 år, og tryglet om nåde, men til ingen nytte."
Det triste er ...
Disse 27 000 mennene døde i kamp for å frigjøre Burma.
Så kvittet Storbritannia seg med landet, og det falt i hendene på en gal diktator.
James fortsatte å være kartleser på landsbygda.
Der håpte vi at det ikke skulle være så stressende.
Fy ***!
Det var den første fulle blokkeringen!
Jeg har mistet andregir. Der, ja.
Jeremy, bussen som kjører forbi deg ... Han er gal.
Du skjønner ... Jeg prøver å skifte gir.
Milene og timene svant hen.
Au ... au ...
Au!
Jeg sitter på en kirkebenk!
Kneet mitt ...
Au, au, kneet, au ...
Der går sola ned.
Det er fabelaktig! Se der!
Men da sola var ferdig med å gå ned, var det ikke så fabelaktig.
Jenta på sykkelen der er helt usynlig!
Der er det en moped uten lys. Og en sykkel.
Jeg ser dem ikke fordi lyskasterne mine er ... som sankthansormer i syltetøyglass.
Ser du noe, Hammond?
Ikke en dritt. Bare det dumme speilbildet mitt i frontruta.
Herre... Jeg er så redd for å kjøre på en fotgjenger.
Jeg bryr meg ikke om kneet engang.
Oi!
Holdningen til frontlys er visst: fjernlys eller ingenting.
Som den, ja: En lastebil med ett frontlys på midten.
Man tror det er en motorsykkel, til plutselig: Nei! Det er en diger lastebil!
Jeg er fordømt trøtt. I dag har jeg kjørt nøyaktig 12 timer.
Det er ulovlig i Storbritannia.
Men nå er vi ganske nær hotellet.
To pinefulle timer seinere var vi framme.
-Vet dere? Dette er et lastebilsjåførsted. -Skal vi bo her?
Producerne sa ja og at rommet vårt var en trapp opp.
-Det er ikke så verst! -Er det ikke så verst?
Herregud.
-Verdens verste søvn. -Det var ikke søvn.
-Denne gjengen ... -Hva drev de med?
Det der.
Se hva jeg har lagd. En beinstøtte så jeg kan skifte gir.
Det støtter kneet.
-Vi drar. -Jeg vil bare fortsette og glemme dette.
Dere vet disse sjåførene på isete veier som sier: "Vi har en tøff jobb."
De kan bare klappe igjen. Jeg tror ikke at de må sove som denne karen.
Før vi dro, så jeg etter på kartet hvor langt vi hadde kjørt.
Her? Er du sikker på det?
Er vi her?
-Få se. -Hammond!
Det var her vi startet.
Vi skal opp hit. Denne veien og hit.
Hvor tror dere at vi er, da?
Vi er her!
Dere vet veidelet da vi kjørte ut av Yangon, da James tok til venstre?
I hele går kjørte vi opp her. Hvor lenge kjørte vi? 14—15 timer?
-Jo, men ... -Du er på vei til Bangladesh!
James foreslo at vi skulle kjøre tilbake til Yangon og begynte på nytt.
Men jeg sparket ham som navigatør og sa vi skulle ta en liten vei over fjellet.
Det innebar at vi måtte langt ut på bondelandet.
Det er visst vanlig å sitte oppå lastebiler i stedet for i dem.
Jeg ser tre—fire karer på førerhustaket.
Hvis han plutselig bremser ...
Da blir de vel overkjørt, antar jeg.
Men det kunne vært verre ...
Jeg er verken ung eller sprek.
Og jeg lider. Kjørekomforten er brutal.
Problemet er at sportslastebilen er bygd for å jobbe.
Den er konstruert for å transportere fem—seks tonn last på planet.
Uten den vekten spretter den rundt.
Jeg ville selvsagt ikke innrømme det for kollegene.
Så da vi stanset for å drikke te, prøvde jeg diskré å løse problemet.
Han laster murstein på lastebilen for å gi den vekt, ikke sant?
Han trenger mange mursteiner.
Jeg hadde kommet til samme slutning og ville bruke James' kompliserte kran.
Jeg orker ikke å se på.
Greit ...
-Hva i helsike er det som skjer? -Hva har du gjort, idiot?
-Du har fanget din egen lastebil. -Stans! Hjelp!
Redd dagen!
-Kjære vene ... -Stans!
Senk den! Du knekker kranarmen! Og du har ødelagt lastebilen min!
Jeg har reddet dagen ved å tippe planet.
-Mursteinene faller av! Brekket er ikke på! -Hva har du gjort?
Nå er det på!
Jeg valgte heller en mindre høyteknologisk løsning.
Da de hadde lastet på et tonn murstein, var forskjellen merkbar.
Det er ikke perfekt, men det er innmari mye bedre.
Med mer vekt blir det enda mer behagelig!
Derfor kjøpte jeg regionens spesielle frø i den neste landsbyen.
-Hva driver han med? -Han tror han har kjøpt heroin.
-Jeg har kjøpt heroin. -Det er ris.
-Det er ikke ris! -Det er ris!
Richard Hammond, stol på meg.
På gata i London har dette en verdi på 12 millioner pund.
Nei, kamerat. I butikkhyllene har det en verdi på fem pund.
-Det er ikke ris! -Skal du drøye det med erter?
Da heroinen var lastet, fant jeg en tung trerot og ba James heise den om bord.
Jeg er så utrolig fornøyd.
Da sportslastebilen var fullastet, var den som forvandlet!
Å ja! Den første humpen. Jeg kommer ikke til å kjenne den.
For kjørekomforten er ypperlig.
Kjørekomfort som en Rolls-Royce Phantom.
Men i oppoverbakkene hadde det noen ulemper.
Hallo, James og Richard.
Hva er det?
-Dette er den nye toppfarten min. -Jeg trodde vi lå bak en moped! Er det alt?
-Ja. -Du er en skikkelig dust.
Ja.
Fordi veien var så smal, kom vi ikke forbi.
Huff da.
Bratt stigning.
Klampen i bånn.
-Kjære vene, her sliter vi. -Dette er latterlig!
Det er bare så vidt det går.
Det var det. Dere må rygge. Jeg trenger rennefart.
-Hva? -Jeg kommer ikke opp. Dere må rygge.
Nei! Vi har hatt hårnålssvinger i et par kilometer. Jeg rygger ikke.
-Det gjør jeg ikke. -James, jeg kommer ikke framover!
Jeg kan heller ikke rygge fordi: a) Hammond er i veien, b) jeg gidder ikke.
... i svinger med syklister. Nei!
Det er bare én ting å gjøre. Jeg må bli kvitt vekten.
Å nei ...
Nei! Jeremy, det er ikke ...
Du er så barnslig. Som en grinete unge.
Dere ville at jeg skulle flytte meg. Nå kan jeg flytte meg.
Se her! Ja!
Nå farer lastebilen opp bakkene!
Ja vel ...
Én, to ...
Mens jeg reparerte baklemmen, tok de andre meg igjen.
Da de gjorde det, var de ikke i godt humør.
Jeg har et nytt kallesignal til deg: egoistiske jævel!
Det ble ikke bedre da fjellveien jeg hadde valgt, ble litt rar.
Veien er ikke noen vei lenger.
-Clarkson, du er en ... -Her er det ingen vei, men et vadested.
Da kjører vi ut i vannet ...
Der spinner hjulene. Glir veldig!
Å ja. Sportslastebilen er over!
Fram med det selvtilfredse gliset.
Så var det herr Langsom og varebilen.
Det dunker.
Det er noe som sitter fast. Jeg kjenner det. Jeg knekker akslingen foran.
Hammond hastet til hjelp.
Jeg rammer ham.
Stans!
Så prøvde James å dra seg løs med Hammonds lastebil som anker.
Ted Nugent og George Michael hjelper hverandre ...
Da det mislyktes, prøvde jeg å dra ham løs.
Tre, to, én, nå.
Men det gikk heller ikke.
-Stans! -Så ville han bruke kranen.
Den ble ødelagt med en gang.
Han satt virkelig fast, så vi måtte gå drastisk til verks.
Hammond og jeg har snakket sammen, og vi ... Vi drar fra ham.
Han har kjøpt en varebil helt uten veigrep, -
- uten terrenggående egenskaper, og nå er hydraulikken gått. Ingenting virker.
Man må være nådeløs.
Med kran er han nyttig. Uten ... bare en munn å mette.
Jeg forberedte meg til enda en runde med verdens mest velvillige girkasse.
Fanken. Bommet igjen.
Ikke noe der. Ikke noe der. Der er det.
På disse svingete veiene var det enda verre for Hammond.
Dette er virkelig en pine!
Men jeg var i det minste på vei.
Situasjonsrapport. Jeg blir reddet av en hjelpsom mann med lastebil.
Han har lånt meg et sveiseapparat for å reparere pumpearmen til kranen.
Da det var gjort, tauet landeveiens ridder meg opp på fast grunn.
Og så har vi kommet løs!
Jeg må huske å si tusen cezubeh til denne mannen.
Mange mil foran begynte fortroppen virkelig på stigningen.
Jøss!
Utsikten var overveldende.
Og på toppen av bakken stanset vi for å ta en kikk.
Vi sier jo at Italia er Guds racerbane. Canada er anretningen hans.
Tyskland er verkstedet hans. Dette er hagen hans.
Det er helt forbløffende.
Kaptein Veigrep ville likt utsikten, men ...
Fanken.
Fyren med gravemaskinen gir meg en liten håndsrekning.
Det er jo kjempefint. Dette må være buddhisme i praksis!
Kanskje jeg skal konvertere? Fra det jeg måtte tro på ...
Langt foran hadde Hammond og jeg funnet veien vi skulle fulgt fra starten.
Setter den i høyeste gir!
Der, ja. Ja visst! Det høres forferdelig ut.
Det er som å være i Spania igjen! Helt tom!
Gjenforent fortsatte vi fremad.
Destinasjon? Burmas helt nye hovedstad. Naypyidaw.
Igjen hadde producerne funnet fram til ei rønne vi skulle bo i.
Men vi var varme, skitne og utslitte. Derfor blåste vi i dem.
Vi satte kursen mot byens beste hotell.
Vannklosett!
Nå skal jeg hvile mitt trette hode. Etter at jeg har fylt det med gin.
Hør det regnet.
Høres ut som dusjen jeg skal ta om 30 sekunder.
Det eneste problemet var at to av oss ikke var kledd.
-La meg stå for snakkingen. -God aften, sir.
-Tre rom, takk. -Beklager. Vi har ingen ledige rom.
Det er fullt.
Beklager, sir.
Etter enda en forferdelig natt kom vi fram til at nok var nok.
Vi ville bygge om lastebilene så de passet bedre til reisen i Burma.
Vi fant et verksted, hyret hjelp og jobbet natta igjennom.
Dagen etter ... var jobben gjort.
Alle forandringene jeg har gjort, er styrt av ønsket om ikke å kjøre på noen.
Derfor har den en buddha som ser ned, lykkeelefant, lykkeugle — som er viktig, -
- bedre speil og bedre lys, og den har selvlysende vest.
-Hva er kjelen bak til? Ølbrygging? -Nei. Vanntanken til bremsekjølesystemet.
-Som på racerlastebiler? -Nettopp.
Sprøyter vann på bremsetromlene og gjør dem mer effektive i nedoverbakke.
Det tenkte ikke jeg på. Hva med kassa?
Aircondition. Holder meg årvåken.
-Ham også. -Fordi han vil ødelegge den?
Så viste Jeremy oss hans verk.
-Hvorfor ikke ha ... en kabrioletlastebil? -Fordi det regner?
-Se, da! -Det er ganske bra, faktisk.
Shelby-stripe. Sportsmerker på sidene.
Boligavdeling bak. Den er lagd av bly og rhodium for å øke vekten.
Se her bak. Enkel, frisk innkvartering inni.
Shelby-dynetrekk. Og ibenholtgulv. Mer vekt.
-Kom igjen, da! -Strålende!
Det skal sies at Hammonds også var det.
-Hammond, du har hvite sider på dekkene! -Å ja! Den stygge andungen er blitt svane.
Ja! Se disse skorsteinene!
-Ikke si at det er eksosen. -Jo. På begge sider. Et T-rør der.
-Den er blitt enda høyere! -Ja. Jo større, jo bedre.
Men kom og se her bak!
-Han tok et lite hopp der. Så fornøyd. -Jeg er veldig fornøyd.
-Her har jeg ... Badet. Dusj. -Skotsk dusj!
-Hvor kommer vannet fra? -Jeg har en beholder på utsiktsterrassen.
Hammond, det er ei bøtte!
Det er en beholder. Og nå samler den deilig, friskt, rent og styrkende regnvann.
Her er kjøkkenet med linoleum.
-Hva er det? -Garderobe, hengekøye og spritglobus.
Og Hammond var ikke ferdig.
Her oppe kan jeg sitte en solfylt kveld og se solnedgang og stjerner med en drink.
-Tar du imot besøk? -Det må han. For jeg kom nettopp på noe.
-Du har ikke noe sted å sove. -Det har du glemt!
Nei, det har jeg ikke.
-Jo, det har du. -Skal du sove i førerhuset?
Vi får se.
Før vi la i vei, ga jeg gutta noen gaver.
-Har du kjøpt teddybjørn til oss? -Nei, jeg skal ha den på panseret.
-Hva? -Det er Burmas tyngste teddybjørn.
Jeg hadde pynt til Hammond òg.
Jøss, så nydelig!
Jeg vet at du ikke har klokke, så du kan ha den på panseret.
Det er en gave av høy kvalitet.
Fantastisk! Jeg har alltid ønsket en Szuanlin-hammer!
Den er fra min egen samling.
Da jeg hadde døpt bjørnen Rudyard og festet ham til sportslastebilen, kjørte vi.
Det føles bedre allerede. Et øyeblikk ...
Richard lager en ny versjon av S.O.S. Poseidon.
Vi hadde mange mil i vente. Men først måtte vi takle Naypyidaws rushtrafikk.
Rushtrafikken er ikke så ille som jeg fryktet.
Veiene var fullstendig tomme. Og kjempebrede!
Én, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
16 filer har vi nå.
Vent, den ble bredere.
Fem, seks, sju, åtte, ni, ti. 20!
Nå har vi 20 filer!
Det kan se dumt og meningsløst ut. Men det er det faktisk ikke.
Problemet med byer flest er at veksten kommer og byen er ikke klar.
Slik var det i London, Roma, Paris, Bangkok ... overalt.
Det kommer ikke til å skje her!
Dette må være den første byen som er bygd i påvente av framtida.
Men fortida har ikke kommet enda.
Så inntil videre er hele byen fullstendig tom.
Til og med her, i skyggen av parlaments- bygningen, kunne vi spille fotball -
- midt på veien!
Konstabel!
Det burmesiske politiet mot Top Gear!
-Rushtrafikk! Spillet er over. -Se, trafikk!
Men det var for vått til å spille.
Til Hammonds fortvilelse ordnet vi med et bysentrum-dragrace.
Dette er ikke rettferdig.
Jeg har samme 6,4-liters Isuzu rekkesekserdiesel som Jeremy og James.
Men tømmerbilen er større!
Her kommer vi ikke til å høste heder og ære, jenta mi.
Tre, to, én!
-Katastrofal start! -Sånn, ja! Fremad!
Dette kommer til å svi. Jeg må kjøre kjempehøyt turtall.
-Sportslastebilen tar innpå! -Tar innpå!
Tar innpå, tar innpå!
Nei!
115 km/t!
-Kom igjen! -Ja!
Seierens sødme!
Andreplass. Men jeg har kran!
Må bremse, må bremse!
Ball under bremsepedalen. Det er ikke bra!
Hammond, er du i mål enda?
Kjører fortsatt ...
Etter at Hammond hadde tømret seg i mål, kjørte vi ut av Naypyidaw.
Ikke lenge etter oppdaget vi noen mangler ved ombyggingen vår.
Å du store ... Nei, jeg ... Nei, vent!
Jeg snakker til dere fra under forretningsmannparaplyen min.
Det tok vannet 15 min å finne ut av det, men nå kommer det i store mengder.
Jeg hører at eksosrørene sveiper gjennom trærne.
Hammond, du tar jobben fra kommunen!
Det er som å kjøre gjennom ettervirkningene av en orkan.
Vi kan kalle ham Beskjærings-påfugl.
Men snart ble James straffet for mobbingen.
-Kaptein Kyndig. -Jeg har ikke rørt radiatorslangen.
-Vi har jo en tradisjon ... -Hvordan skal jeg klare meg uten dem?
Vi lot James holde et interessant foredrag ...
Ser dere dette på teknisk høyskole, er ikke dette riktig verktøy.
... og fortsatte videre.
Jeg tror det kommer mye gass inn i førerhuset.
Ikke alle forbedringene mine viser seg å være forbedringer.
Den britiske tradisjonen for søppelbiler:
Henge en teddybjørn foran på bilen. Det bringer Burmas barn stor glede!
De liker Rudyard!
Ved middagstider var vi samlet igjen. James hadde glede av servicen min.
-Dette er slett ikke farlig. -Framover, 10—12 centimeter.
For langt.
Så begynte vi å stige.
Da natten falt på, slo jeg på lyskasterne som jeg hadde montert selv.
Å ja!
Jeg kjører en Pink Floyd-konsert!
Herlig! Støyen, kaoset, varmen.
Jeg tror jeg mistet en av ... Ja, jeg har mistet en skorstein.
Det er best jeg fortsetter. Jeg later som ingenting.
Samtidig, i mørket, ble James helt buddhistisk av seg.
Hei. Jeg har fått personlig hundeeskorte.
Få ræva i gir, hund!
Gud hjelpe meg!
Jeg tror den hunden var besatt av en vennlig ånd.
Hadde ikke hunden vært der, ville jeg kjørt ut på brua, -
- og så hadde jeg kollidert med bussen.
Dessverre var ikke den buddhistiske hunden der da jeg fikk stopp igjen.
Denne løsnet. Den gamle. Den er revet i stykker.
Samtidig dro den ut ledningen til temperaturføleren.
Denne lastebilen er skit.
Foran gledet Richard og jeg oss til en natt i vår nye innlosjering.
Men takket være Det britiske imperiet trengte vi den ikke.
Etter en natt her, 1 200 over havet i en liten landsby midt i Burma, -
- på dette malplasserte, men komfortable Bournemouth-hotellet, -
- følte vi oss pigge og uthvilte.
Med Hammond i føringen var vi ute av landsbyen på noen timer.
Vent litt!
Hei, hei, hei! Gud ...
Kjør sakte. Tusen takk!
Fortsett. Vent litt!
Skal vi snike oss under telefonledninger hele dagen?
Nei, for du kommer til å havarere snart.
Greit, det kommer en motorsykkel. Se på hjelmen hans.
Det er et ganske sterkt uttrykk ...
Etter en rask kikk på kartet bestemte jeg at vi skulle ta en fristende snarvei.
Greit. Følg meg!
Og det gikk jo bra ...
Kjære gud!
Er det flere eventyr langs snarveien, Jeremy? Jordras, snøskred ...?
Tropisk fjellskur. Den er snart over.
Eller kanskje ikke ...
Dette ser ganske fælt ...
Den naturskjønne ruten min brakte oss til en avsidesliggende bosetning.
Og den var ganske så ... isolert.
Det fine er at i denne lille byen er det ingen lave ledninger.
I stedet var det noe verre ...
Å nei! Dette er ille.
Jeg sitter fast!
Vent litt. Jeg parkerer og kommer til fots. Vent.
Jeg var lei av Hammonds pipeproblemer og gikk på oppdagelsesferd.
Jeg fant noen fastboende som spilte noe som var nesten fotball.
Glimrende idé. De har en munk som dommer.
Og han røyker ...
Ved broen hadde landsbyboerne funnet fram verktøykassa.
Mener du det? Hvis du er sikker, så ... De flytter hele skiltet.
-Jeg hadde ikke vært så hjelpsom. -Det vet vi.
I mellomtiden hadde jeg snublet over en scene fra en Indiana Jones-film.
Det er tusenvis av dem!
La oss forte oss, det er tungt.
-Hvordan går det, James? Jeg ser ikke. -Ja. Ja!
Er jeg forbi? Ja!
Da vi la landsbyen bak oss, gikk det unna.
Og så ... gjorde det ikke det.
Drivstoffmåleren min står ... helt på begynnelsen av det røde.
Jeg har ingen.
Jeg har samme motor som dere, men mye tyngre bil. Jeg må ha brukt mer.
Og her ute på snarveien min fantes det overhodet ingen bensinstasjoner.
Nåla står nå ... nesten helt på det røde.
Bare små gassbevegelser. Jeg bare triller av gårde.
I nærmeste landsby stanset James og jeg for å måle drivstoffet.
-Jeg har ikke drivstoff. -Ikke noe?
Litt vått ytterst på pinnen.
-Hva sier du? -Ingenting. Det er tørt.
Når en dieselmotor går tom, må man lufte systemet. Det tar timer.
-Se i landsbyen om du finner litt. -Hvorfor jeg?
-Du er ung og sprek. -Du fikk oss oppi dette.
-Jeg er gammel og varm. -Det er din snarvei. Gjør det.
-Greit, greit. Jeg skal gå. Diesel. -Så mye du kan få tak i.
Hva heter diesel på burmesisk?
Du kan etterlikne en lastebil, og så gjør du sånn.
Greit. Jeg er en butler med Parkinsons sykdom, og jeg har pistol.
Jeremy gikk av sted.
Og han ble borte ganske lenge.
Den er ganske varm.
-Olja er ok. Leser du Broen over Kwai? -Han har akkurat gått inn i hytta ...
Dårlig nytt.
Jeg har ikke fått tak i diesel.
Men jeg hadde funnet et godt alternativ.
Nei, din tomsing!
Det er ikke diesel her, men de har diesel i landsbyen bortenfor.
Så vi bruker hestene og rir dit, henter diesel og tar den med tilbake.
-Dette er ikke en western. -Jeg kan ikke ri.
-Kanskje på ponni da jeg var åtte. -Da har du det i deg.
-Jeg ville ikke brukt den der. -Å fy til rakker'n!
-Hvorfor har de fem bein i Burma? -Den er vel til å melke?
Skal vi se på en hestetiss hele dagen?
Det gikk ikke. Siden jeg var mest erfaren, tok jeg den sprelske, fembeinte hingsten.
-Da er vi på. -Du store allmektige.
Hallo, hest. Jeg kaller deg Tesco.
Klar, ferdig, gå.
Jeg har kjøpt en hest uten motor. Den står i revers.
Hvis vi går, følger nok din etter. James, til høyre der.
-Hvordan snur man dem? -Hvordan starter man en burmesisk hest?
-Følg etter kompisen din. -Styringen er omvendt!
Å ja!
Ja!
James fikk kjenne hvordan det var å kjøre sportslastebilen min.
Utstyret blir mørbanket!
Se denne analinteressen! Hesten min vil opp i rumpa på din.
-Et lite uhell! -Fortsett, du.
Jeg er vettskremt!
-Utstyret tar livet av meg! -Hold opp. Vær snill, ikke slåss!
-Gå videre. -Jeg lar være å kalle deg Tesco.
Gå!
Sånn, ja.
-Herregud! -Det er ikke langt igjen, James.
Herregud! Jeg mener ... Buddha!
Litt lenger bort ble Richards hingst amorøs overfor James' hoppe.
-Er den borte? Hva skjedde? -Den steilet. Ikke bli sparket.
Det gikk fort til hundene.
Det er legen som skal ta seg av Richard, men varebilen står fast.
Jeg har steget av den reverserende hesten og fått skikkelig vondt i testiklene.
Jeg skjønner at disse greiene burde bli lim.
Richard hadde antakelig brukket håndleddet og ble kjørt til sykehus.
Jeg leide hesten til landsbyen for å hente diesel. Så fant vi et sted å slå leir.
Mens jeg nøt utsikten, avslørte James sovearrangementet sitt.
Et fjellklatrertelt som han kunne henge i krana.
Jeg støtter det mot førerhuset. Slik kommer ikke maurene og spiser meg.
Det var kanskje insektsikkert ...
Men lydisolert? Nei.
Jeg har lyst til å legge meg.
Men jeg kan ikke med den støyen. Bare hør.
Dagen etter oppdaget jeg at Hammond hadde kommet tilbake.
-Så den var bare forstuet? -Ja. Ikke brukket.
-Det er ... styrearmen din. -Det går.
-Men du kan ... -Ja, det får jeg fortsatt til.
-Hvordan var det å sove i lastebilen? -Ikke verst.
-Det gikk fint. -Hvor har James sovet, da?
Han har et idiotisk, høyteknologisk fjellklatrertelt som henger i krana.
Hvorfor henger det så høyt oppe?
Vel ... Du vet at han snorker?
Høyt. Så jeg flyttet ham litt unna.
Herregud!
-Clarkson! -Hva er det?
Morsomt. Veldig morsomt.
-Jeg liker verken høyder eller telt. -Jeg liker ikke snorking.
Skal vi fortsette?
Da Pompel og Pilt hadde sluppet meg ned, begynte den sjuende dagen.
Jeg er forbløffet over at de fylte diesel på lastebilen min!
Det er jo sjenerøst. Hvis det er diesel, da ...
-Å nei! -Hammond, hva er det?
Jeg har mistet den andre skorsteinen!
Du vet, vi er ikke marinekorpset. Vi forlater kameratene våre.
Ja! Altfor varm. Greit ...
Full av maur. Det er en maurtue! Det var dumt gjort.
Det så ut til å bli enda en dag med kalamiteter og uhell.
Men i denne delen av Burma måtte vi ta oss skikkelig sammen.
Dette er en stor dag for oss. For vi skal inn i ... Shan.
Top Gear har vært på mange avsides- liggende steder, men ingen som dette.
Shan er som Skottland i Storbritannia.
Det tilhører Burma, men er atskilt.
Det har vært borgerkrig der. Vi har hørt at det er våpenhvile nå.
Bare få fra Vesten har vært der.
Og ingen tv-team har fått adgang før.
Vi er de første. Noensinne.
Neste uke ...
Alle de som har kjempet, samles her i kveld for å ønske oss velkommen.
Hvem har whisky?
Det he*** andregiret sviktet, og nå har motoren blitt ***!
Hammond, din idiot! Du har rygget inn i sportslastebilen!
-Arbeidet med broen begynner kl. 05.00. -Hva?